![Lincoln_Center_Twilight.jpg](/media/images/Lincoln_Center_Twilight.2e16d0ba.fill-2048x1200.jpg)
Program
Közreműködők
További információ
Az esemény körülbelül 2,5 óra hosszúságú.
Az eseményről
Vannak életrajzi vonatkozású zeneművek, olyanok, amelyek valamilyen okból kiemelten fontossá váltak szerzőjük életében. Robert Schumann egyetlen befejezett zongoraversenye nemcsak a pianistának készülő, de karrierjét saját maga derékba törő szerző életében mérföldkő, hanem a romantikus zongoraverseny-irodalomban is. Előadásához olyan művész szükséges, mint Anna Vinnitskaya, aki a Washington Post szerint „igazi nőstényoroszlánként falja fel a legnehezebb kottaoldalakat is”, ugyanakkor virtuozitása sosem önkényes. Bruckner utolsó szimfóniája a Beethoven óta misztikus kilences sorszám mellett befejezetlenségével tűnik ki a szerző életművéből. Hiába imádkozott minden nap érte, Isten csak három tételt hagyott neki végigírni – ebben a formában szólal meg ezúttal is a mű.
1841-ben Schumann komponált egy lírai fantáziát zongorára és zenekarra, amely a szerző leírása szerint „valami a szimfónia, a versenymű és a nagy szonáta között”. A darabot egyik kiadó sem akarta megjelentetni, ezért négy évvel később felesége, a világhírű zongorista Clara Schumann ösztönzésére két további tétellel egészítette ki. Így született meg az a-moll zongoraverseny, amely már a bemutatón óriási sikert aratott. Schumann szakított a korabeli hagyománnyal, és magamutogatás helyett a zenekar szerves részévé tette a zongorát, kivívva ezzel Liszt kritikáját: „zongoraverseny zongora nélkül”. Az idő azonban Schumannt igazolja: a nyitótétel gyönyörű zenei párbeszédei, az Intermezzo szélsőséges érzelmei és a szünet nélkül berobbanó energikus finálé virtuozitása a legnépszerűbb versenyművek közé emelte a darabot.
Bruckner esetében nem felesleges közhely arról beszélnünk, hogy a 9. szimfónia egyfajta búcsú az élettől. A szerző tisztában volt vele, hogy évek óta komponált műve jó eséllyel befejezetlen marad. Bár a rengeteg fennmaradt jegyzet arról árulkodik, hogy bombasztikus fináléval készült megkoronázni a darabot – sőt, egyszer saját Te Deumát is javasolta finálénak –, egészen megrendítő és felemelő élmény, amikor a fájdalmasan szép Adagio zárja az előadást. A korábbi szimfóniáiból is idéző tétel büszke, de lágy tartott hanggal tesz pontot az 1896-ban megszakadt életmű végére. A darab az egyik legfontosabb kapocs a 19. és 20. század között. Az első tétel morajló bevezetésének merész harmóniai fordulatai, valamint a démoni scherzo hangnemileg bizonytalan, disszonáns szakaszai, széles hangközugrásai és markáns ritmusai Wagneren is túlmutatva Stravinsky, Bartók és a 2. bécsi iskola zenei világának előfutárai.
Érdekességek Schumann zongoraversenyét 1845. december 4-én Drezdában (szólista: Clara Schumann, karmester: Ferdinand Hiller), Bruckner szimfóniáját 1903. február 11-én Bécsben (karmester: Ferdinand Löwe) mutatták be; a Fesztiválzenekar a zongoraversenyt legutóbb 2012. november 26-án Budapesten (szólista: Richard Goode, karmester: Fischer Iván), a szimfóniát 2014. március 15-én Taipeiben (karmester: Fischer Iván) játszotta.
Mi történt a művek keletkezése idején? 1845. január 29-én a New York Evening Mirror című lapban megjelent Edgar Allan Poe amerikai költő A holló című verse / Jean-Auguste-Dominique Ingres francia festő 1845-ben megfestette Louise de Broglie, Haussonville grófnője című portréját / 1845. október 19-én a drezdai Hoftheaterben bemutatták Richard Wagner német zeneszerző Tannhäuser című operáját / 1903. október 10-én Manchesterben megalakult a Nők Társadalmi és Politikai Uniója (WSPU), a nők választójogáért harcoló szervezet / 1903. október 8-án Koppenhágában bemutatták Carl Nielsen dán zeneszerző Héliosz-nyitányát / 1903-ban megjelent Jack London amerikai író A vadon szava című regénye